LJUDSKA BIĆA ĆE TE UVEK IDATI
MOŽEŠ VEROVATI SAMO BROJKAMA
hahahaha
Konačni politički cilj našeg doba je
ideja slobode pojedinca.
Verujem da je sloboda budućnost celog čovečanstva.
U Britaniji, naša vlada namerava da napravi revoluciju,
koja će osloboditi pojedince od kontrole starih elita i birokratije.
Novi svet, u kome smo slobodni da biramo svoje živote,
ne da zbog prihoda ili klase budemo u zamci predodređenih uloga.
Osloboditi Britaniju od svih starih klasnih podela,
svih struktura, svih predrasuda.
Osloboditi pojedinca.
A napolju, u Iraku i Afganistanu, Britanija i Amerika
pošle su da oslobode pojedinca od tiranije.
Za one, koji je predvode,
to je samo prvi korak u globalnoj revoluciji.
Ali ako se pogleda unazad, i vide se posledice toga,
to je vrlo čudna sloboda.
Pokušaj da se ljudi oslobode iz ropstva birokratije
doveo je do uspona jednog novog upravljanja sa pojačanom kontrolom,
koga pokreću ciljevi i brojevi.
Naše vlade, posvećene stvaranju slobode izbora u svim oblastima,
su, u stvari, predsedavale porastu nejednakosti
u dramatičnom rušenju društvene mobilnosti.
Posledica toga bio je povratak mmoći klase i privilegije.
U inostranstvu, pokušaj da se stvori demokratija,
doveo je ne samo do krvoprolića, nego i odbacivanja kampanje za osobođenje pod vođstvom Amerike.
i okupljanja u anti-demokratski, autoritarni islamizan.
Ovo je potom dalo inspiraciju za terorističke napade u samoj Britaniji.
Reagujući na to, vlada je razmontirala dugo-važeće zakone,
kreirane da štite našu slobodu.
ovo je serija filmova o tome kako je stvoren ovaj paradoksalan svet.
On počinje u mračnim i strašnim danima Hladnog rata.
Ova serija će pokazati da danas imamo vrlo suženu i čudnu ideju slobode,
koja je rođena iz paranoje toga vremena.
Ona se zasniva na slici ljudskih bića, sebičnih, osamljenih,i sumnjičavih stvorenja
koja stalno motrte i prave strategije protiv onog do sebe.
Filmovi će pokazati kako su političari i naučnici počeli da veruju
da ova ideja o ljudskoj prirodi može biti osnova nove vrste slobodnog društva.
ali ono što niko od njih nije shvatio, bilo je da unutar ove mračne i sumnjive vizije
leže klice novog, revolucionarnog sistema društvene kontrole.
Koristio bi se jezik slobode, ali, u stvarnosti on će doći da nas i naše lidere uhvati u klopku
jednog uskog i praznog sveta.
KLOPKA
ŠTA SE DOGODILO SA NAŠIM SNOM O SLOBODI
Prvi deO JEBI SE, ORTAK
Na kraju 2. svetskog rata, Amerika i američki filmovi
slavili su ne samo pobedu, nego i, kako su mnogi verovali, početak novog doba.
U ono vreme, sloboda nije značila samo oslobođenje od nacista,
nego i od ekonomskog haosa i nesigurnosti,
koje je izazvala depresija 1930-tih
Vlade sada veruju da je njihova uloga,
da upravljaju i kontrolišu ekonomiju
i da štite društvo od opasnog sebičnog interesa srži kapitalizma.
Nismo više klanjali u hramu neobuzdanog kapitalizma. Ne.
Prošli smo kroz depresiju 30-tih, doživeli smo 2. svetski rat,
sada smo govorili o potrebi da vlada bude glavni faktor ravnoteže u ekonomiji.
Pojedinac je još uvek bio veoma važan,
ali vlada bi osigurala da nikad više ne skliznemo u duboku depresiju.
U narednim godinama, državna birokratija je enromno narasla.
Njihov posao je bio da regulišu kapitalizam na dobro svih.
U tom vremenu optimizma, bilo je malo onih koji su kritikovali ovu novu viziju.
Ali jedan čovek sa margine bio je ubeđen da to vodi u katastrofu.
To je bio austrijski aristokrat, Fridrih fon Hajek,
koji je izbegao pred nacistima i sada predavao na univerzitetu u Čikagu.
Hajek je ubeđen, da je upotraba politike u planiranju društva
daleko opasnija od bilo kog problema koga kapitalizam napravi,
jer to neizbežno dovodi do tiranije i kraja slobode.
Strašan primer na koji je Hajek ukazivao,
bio je Sovjetski Savez.
U svojoj potrazi za utopijom, sovjetski lideri su pokušali da planiraju i kontrolišu sve.
Ali, to ih je odvelo u tiraniju i diktaturu.
Isto to će se neizbežno dogoditi i na Zapadu, rekao je on.
Bio je to, po njemu, put u kmetstvo.
Jedini naččin da se izbegne katastrofa bio je povratak u prošlost.
Povratak u zlatno doba slobodnog tržišta,
gde pojedinci slede svoj sebični interes.
Vlada je imala malu ili nikakvu ulogu.
Iz toga će izaći, ono što je Hajek zvao
samoregulatorni, automatski sistem.
Spontan svet, koga stvaraju milioni ljudi,
koji traže dobit za sebe.
Bićemo najviše na dobrobit drugih ljudi,
ako nas vodi samo težnja za dobiti.
U tu svrhu, moramo se vratiti automatskom sistemu,
što prouzrokuje samouregulatorni automatski sistem,
i samo on može da obnovi slobodu i prosperitet.
To je moj osnovni koncept.
Zar se ta filozofija ne zasniva na sebičnosti?
Šta je sa altruizmom, gde se on javlja?
Nema ga.
Ekonomisti i političari su odbacili Hajekove ideje.
Ideja da se može stvoriti društveni poredak u kompleksnom modernom svetu
samo puštanjem na volju sebičnim interesima pojedinaca,
smatrana je neuspešnom i sramnom.
Dokaz da je on možda u pravu, pojaviće se iz najneverovatnijeg izvora:
od naučnika, koji se bore sa zastrašujućim neizvesnostima Hladnog rata.
Ovo je središte velikog atomskog skloništa, 48 km severno od Njujorka.
Sagrađeno je krajem 50-tih, i u njemu je smešten najveći kompjuter na svetu
povezan sa sistemom radara širom sveta
koji stalno posmatraju Sovjetski Savez.
Svake sekunde, ovde se slije hiljade informacija,
radi obrade u svrhu otkrivanja znakova opasnosti.
Nuklearni stratezi, koji su napravili ovaj sistem,
znali su da su suočeni sa novom vrstom konflikta.
Nijedna strana nije mogla ispustiti kontolu zbog stravičnih posledica.
Zato su stratezi želeli da nađu način kako da upotrebe informaciju da bi predvideli,
šta Sovjeti možda nameravaju da urade.
I da bi to uradili, okrenuli su se novoj ideji zvanoj Teorija igre.
Teorija igre je razvijena kao način matematički analizovane pokerske igre.
Igra je shvaćena kao sistem, u kome su igrači povezani,
i svaki pokušava da otkrije šta ostali igrači misle da će on da uradi.
Iz toga, teorija igre pokazala je racionalno koji su najbolji potezi za svakog od igrača.
Ovo je vrsta rata, koji se nije vodio nikad pre,
i, naravno, pošto svi znamo da bi on bio tako razarajući,
da je skoro nemoguće uzeti u obzir sve posledice toga.
Oni su ipak želeli da kažu da postoji racionalan način pristupa takvom virtuelnom ratu.
I čini se da im je teorija igre to ponudila.
Da možete u nekom smislu da inkorporirate neprijatelja u svoje vlastito razmišljanje.
Da možete matematički da razumete šta će uraditi vaš neprijatelj,
do tačke, gde ćete vi i vaš neprijatelj igrati po potpuno istom nizu strategija.
Centar za razvoj nuklearne strategije bio je vojni istraživački centar,
pod nazivom RAND korporacija.
Stratezi u RAND-u koristili su teoriju igre za stvaranje matematičkih modela,
da bi predvideli kako će se Sovjeti ponašati,
reagujući na ono što oni shvataju da Amerikanci rade.
Iz ovoga je nastala osnovna struktura nuklearnog doba.
Zaštitu su činile stotine projektila u podzemnim silosima.
Flote bombardera 24 sata u vazduhu.
Baš kao u igri, to su bili strateški potezi,
koji su trebali da ubede Sovjete,
ako budu napali, da će Amerika uvek imati dovoljno projektila
da ih uništi u protiv-udaru.
I po pravilima ove igre, strah i sebični interes odvraćali su Ruse od napada
i to je stvorilo stabilnu ravnotežu,
nazvanu delikatna ravnoteža straha.
Preporučivanje projektila pod zemljom, u podmornicama, i sve to,
bio je način da se stvar učini stabilnijom.
Neki su to obično objašnjavali ovako: Ulažemo velike napore
da smanjimo verovatnoću nuklearnog rata
tako što stvaramo snažan podsticaj za Ruse da ne počnu nuklearni rat.
Jer pokušavamo da ima damo podsticaj da ne napadnu
bilo to nuklearnim, ili konvencionalnim oružjem.
Da, podsticaji su važni za njih.
U osnovi teorije igre bila je jedna mračna vizija ljudskih bića,
koja su pokretali samo sebični interesi i koja su stalno sumljala u one oko sebe.
Ali bio je jedan matematičar u RAMD koroporaciji koji će ovu mračnu viziju odvesti mnogo dalje.
On je počeo da dokazuje da se stabilnost može stvoriti iz sumnje i sebičnog interesa
ne samo u Hladnom ratu, nego i u čitavom ljudskom društvu.
Bio je to matematički genije, Džon Neš.
Neš je oslikan u holivudskom filmu "Beautiful Mind" kao mučeni junak.
U stvarnosti, Neš je bio težak i mrzovoljan.
Bio je poznat na poslu po tome što je izmislio niz okrutnih igara.
Najpoznatiju je nazvao "Jebi se, ortak."
u kojoj je jedini način da se pobedi bio da se partner u igri nemilosrdno izda.
Neš je uzeo teoriju igre i pokušao da je primeni na sve oblike ljudskih odnosa.
Da bi to uradio, on je izneo osnovnu pretpostavku,
da je svako ljudsko ponašanje baš takvo
upetljano u nepriateljski, takmičarski svet neizvesne nuklearne igre.
Da ljudska bića stalno posmatraju i prate jedni druge.
I da bi dobili ono što žele, podesili bi svoje strategije jedni prema drugima.
U nizu jednačina, za koje je dobio Nobelovu nagradu,
Neš je pokazao da sistem koji se temelji na sumnji i sebičnom interesu
ne mora da dovede do haosa.
Dokazao je da uvek može postojati tačka ravnoteže,
na kojoj su sebični interesi svih savršeno međusobno uravnoteženi.
Ravnoteža koja se koristi je u tome da je ono što ja radim
savršeno podešeno u odnosu na ono što vi radite.
A ono što vi radite ili što rade druge osobe,
savršeno je podešeno na ono što radim ja ili svi drugi.
Oni traže najoptimalniju situaciju za sebe, kao igrači pokera.
Da li je svaki igrač sam?
To je ideja; da su sami i odvojeni.
Rade nešto ne-kooperativno, što je vrlo sebično.
I kad ono što svi rade u sadejstvu.
iz tog sadejstva svaki igrač izvlači korist.
To je ravnoteža.
Ali razume se da to nije ideja o saradnji.
Ali stabilnost, ravnoteža dogodila bi se samo
ako bi se svi koji su upleteni ponašali sebično.
Jer, ako bi sarađivali, ishod bi bio nepredvidljiv i opasan.
U RAMD-u je razvijena poznata igra, da bi pokazala,
da u svkoj interakciji, sebičnost dovodi do sigurnijeg ishoda.
Igra se zvala "Zatvorenikova dilema".
Bilo je mnogo verzija, ali u svim su bila upletena dva igrača,
koji moraju da odluče, da li da veruju ili izdaju jedan drugog.
ZATVORENIKOVA DILEMA
Zamislite da ste ukrali najvredniji dijamant na svetu.
Pristali ste da ga prodate opasnom gangsteru.
On želi da se sastae sa vama radi razmene dijamanta za novac.
Ali vi mislite da vas on može ubiti.
Zato mu, radije, kažete da ćete dijamant odneti na jedno udaljeno polje i sakriti ga.
Dok on, istovremeno, mora otići na drugo polje, stotine km daleko,
i sakriti novac.
onda ćete ga nazvati telefonom, i jedan drugom ćete otkriti skrovište.
Ali baš kad ste hteli da telefonirate, shvatite da možete da ga izdate.
Zadržite dijamant a onda odete da uzmete novac,
dok gangster uzalud traži po praznom polju.
Ali u istom trenutku shvatate, da on verovatno isto razmišlja,
da on može izdati vas.
Nemate načina da predvidite kako će se ponašati druga osoba.
To je dilema.
Ali ono što je pokazala Nešva jednačina bilo je da je racionalan izbor
uvek izdaja druge osobe.
Jer tako, u najgorem slučaju, moraš zadržati dijamant
a u najboljem slučaju, dobijaš i dijamant i novac.
Ali ako verujete drugoj osobi, rizikujete da izgubite sve,
jer on vas može izdati.
To se zvalo plata za naivčinu.
Ono što je izrazila igra "Zatvorenikova dilema" bila je čudna logika Hladnog rata.
Najbolje rešenje, koje nudi da se otarasite svih svojih oružja
ako bi Rusi uradili isto, ne bi se moglo nikada dogoditi,
jer ne bi mogli da im verujete da vas neće prevariti.
Zato, umesto toga ste se opredelili za stabilnost,
stvorenu na ravnoteži opasnog oružja obeju strana.
Neš je to pretvorio u teoriju o tome kako funkcioniše celokupno društvo.
To je imalo ogromne implikacije na društvo,
jer to je dokazalo da možete imati društvo, utemeljeno na individualnoj slobodi
koje se neće degenerisati u haos.
Ali cena te slobode
bio bi svet u kome bi svi morali biti sumnjičavi i nepoverljivi prema svakome.
Nešova ravnoteža je važna, jer je jedan od najvećih strahova u politici,
da će sebični interes dovesti do totalnog haosa.
Ono što Nešva ravnoteža sugeriše je da će racionalna težnja za sebičnim interesom,
čak i pred nepomirljivim neprijateljem, dovesti do nekog reda,
u kome se svi igrači slažu u strategijama koje primenjuju
i da te strategije za njih imaju smisla.
Ali istovremeno, to je i paranoično,
jer je to ideja o ljudskom biću, koje sedi samo u sobi
i koje je u stanju da potpuno rekonstruiše svog protivnika.
Njegov protivnik je totalno nepomirljiv neprijatelj
i ima nameru da ga potpuno uništi.
Ali u Nešovim jednačinama postojao je jedan mali problem.
činilo se da su one u korelaciji sa načinom
kako se ljudi stvarno ponašaju jedni prema drugima, u stvarnom svetu.
Kad je igra "Zatvorenikova dilema" isprobana na službenicama RAMD korporacije,
nijedna od njih nije primenila racionalnu strategiju.
Umesto da izda jedna drugu, one su verovale jedna drugoj
i odlučile da sarađuju.
A ono što niko nije shvatao bilo je da Neš boluje od paranoidne shizofrenije.
Verovao je da su oni oko njega koji nose crvene kravate komunistički špijuni,
i da je on deo tajne organizacije, koja može spasti svet.
Vi ne želite da priznate da ste vi ludi.
Radije vidite da su drugi ludi,
a sebe bi voleli da vidite kao normalnog.
To je racionalno gledište,
zato sam mislio da postoje tajne organizacije ljudi
ili tajna verovanja među određenim kategorijama ljudi
i mislio sam da sam nekako povezan sa tim.
Čuo sam glasove i konačno sam shvatio
da nisam čuo ništa, osim nečega što sam stvorio u sopstvenom umu.
Psihički sam razgovarao sam sa sobom.
Godine 1959, Neš je prisilno smešten u psihijatrijsku instituciju.
Narednih deset godina provešće boreći se sa shizofrenjom.
Ali uprkos očitih problema sa Nešovim teorijama,
mladi tehnokrati RAMD-a bili su ubeđeni
da u njima leže klice novog oblika uređenja društva,
koje se zasniva na slobodnom pojedincu.
Jer su te jednačine obezbedile naučnu osnovu za alternativnu viziju
koju je predvideo Fridrih fon Hajek.
Ali za sada, te ideje ostale su među misliocima unutar nuklearne ustanove.
Ali Nešove ideje će se ubrzo proširiti na iznenađujući način.
Hiljadama milja daleko odatle, postojao je jedan radikalan psihijatar koji je imao vizijuo.
On je želeo da oslobodi ljude od svih ograničenja,
za koje je verovao da kontrolišu njihov um,
a da oni to ne shvataju.
I da bi ih oslobodio, kao Neš,
on će temeljno osporiti i potkopati stare ideje o poverenju i ljubavi.
Da li je ljubav moguća? Da li je sloboda moguća?
Da li je istina moguća? Da li je moguće biti svoj pored drugog ljudskog bića?
Da li je više moguće biti ljudsko biće? Da li je moguće biti ličnost?
Da li ličnosti uopšte postoje?
R. D. Laing počeo je da radi kao psihijatar u bolnici u Glazgovu, 1950-tih.
Bio je to jedan nasilan, zastrašujući svet, u kome su lekari
pokušavali da leče shizofreničare kako su najbolje mogli.
Laing je primetio da psihijatri skoro da uopšte ne razgovaraju sa shizofreničarima.
Zato je za eksperiment uzeo dvanaest žena
i proveo više meseci razgovarajući sa njima o njima i njihovom životu.
Rezultati su bili dramatični.
Nakon samo par meseci, svih dvanaest su bile tako dobro,
da su mogle izaći iz bolnice.
ALI 12 MESECI KASNIJE
U roku od godinu dana, Laing je otkrio da su se sve vratile u bolnicu.
Njegov pokušaj izlečenja potpuno je propao.
Nakon ovog eksperimenta, one žene su izašle iz bolnice
a nakon još godinu, sve su se opet vratile.
Niko nije znao zašto su na početku došle
i niko nije znao zašto su morale da se vrate.
To je pomerilo fokus moje pažnje, mog istraživačkog interesovanja
na stvarne okolnosti u kojima se izleglo to što se zove ludilo.
Laing je počeo da istražuje porodice shizofreničara.
Njegovo istraživanje odvelo ga je u jedan skriven svet,
u kome je proučavao kako se članovi porodice ponašaju privatno jedni prema drugima.
I postao je ubeđen da koreni ovog ludila
leže prikriveni u ovom neispitanom svetu.
Lekari i sestre su koristili hemikalije i elektro-šokove
u pokušaju da vrate svoje pacijente njihovim porodicama,
i pravili su tako strašnu grešku.
Vraćali su ih nazad u privatnu grozotu,
koja je najpre stvorila ludilo.
Ako je ovo bilo tačno, onda su lekari, prmda su verovali
da vrše svoju javnu dužnost, ono što je najbolje za pacijenta,
u stvarnosti bili nasilni agenti ugnjetavanja.
Mislim da je veoma važno da lekar upmati svoju dužnost.
da pruži pacijentu ono što je najbolje za njegov dugoročni interes,
što nije uvek ono što pacijent traži.
Ako želite da odete kući svojim rođacima,
ti rođaci moraju biti primereno sigurni
da ćete se vi primereno uklopiti u njihov dom,
tako da oni mogu nastaviti da žive normalan život.
Početkom 60-tih, Laing je otvorio psihijatrijsku ordinaciju u ulici Harli, u Londonu.
Nudio je radikalno novo lečenje shizofrenije
i brzo postao medijska zvezda.
Ali njegovo istraživanje o uzrocima shizofrenije
bilo ga je ubedilo da je mnogo širi opseg ljudskih problema
izazvan pritiskom unutar porodičnog života.
Laing je odlučio da istraži kako se moć i kontrola
upotrebljavaju unutar normalnih porodica.
Da bi to uradio, koristio je tehnike teorije igre.
Laing je saznao za teoriju igre kad je posetio Institut za mentalna istraživanja
u Palo Alti, u Kaliforniji.
Tu je grupa istraživača pokušavala da koristi teoriju igre
kao način analizovanja ljudske interakcije.
I Laing je u tome video savršeno sredstvo za otkrivanje
šta se događa između članova porodice u Britaniji.
U primeni teorije igre i analizi porodice
Lainga je zanimala igra, ne u smislu zabave,
već u smislu igre, koju ljudi igraju po pravilima
od kojih neka znaju a nekih nisu svesni
i koja su u nekom smislu tajna.
On je mislio da je otkrio nov način gledanja na ljudse odnose,
one tajne igre koje ljudi igraju.
To je bio način na koji se to moglo podvrći naučnom istraživanju.
To se moglo izmeriti, ljudima ste mogli dati upitnike.
To je bila prava primena teorije igre. To je bilo tačno to.
Laing je uzeo dvadeset parova u Britaniji,
i koristeći složeni niz upitnika, analizovao je,
kako svaki od njih vidi onog drugog svakog trenutka tokom svakodnevice.
Stalno ih je pitao šta misle u sebi, potajno,
šta stvarno namerava onaj drugi.
Prema teoriji igre, on je onda šifrovao odgovore
i dao in na računarsku analizu.
Iz toga je Laing napravio matrice, koje su pokazale
kako, baš kao u Hladnom ratu, parovi, koriste svoja svakodnevna delanja
kao strategije kontrole i manipulacije partnerom.
Njegovi zaključci bili su potpuni, da je ono što se normalno shvata kao
delo dobrote i ljubavi, zapravo oružje
koje se sebično koristi da se vrši kontrola i moć.
Laing je zaista mislio da je porodica, poprište za strategiju.
Ljubav je bila način da jedna osoba dominira nad drugom osobom .
Volim te, ali stvaram uslov za tu ljubav,
koji ti ne možeš da ispuniš.
Tako ništa ne možeš da učiniš da bi zaslužio moju ljubav,
premda ti govorim da moraš zaslužiti moju ljubav.
Iz tog istraživanja, Laing je dokazivao
da je moderna porodica, daleko od toga da bude brižna odgojna institucija,
mračno borilište,
na kome ljudi igraju jedni sa drugima stalne, sebične igre.
Iz toga je nastala stabilnost u društvu,
sa sumornom i ograničenom egzistencijom za sve upletene pojedince.
Takozvane normalne porodice, koje sam proučavao tokom ovog istraživanja,
bilo je to kao da ulazite u gasnu komori.
ljudi su podsticali decu da se prilagode životu,
tako što sebe zatruju do nivoa golog opstanka, koga oni nazivaju životom.
Laing je radikalizovao svoje poglede nakon svojih otkrića.
On je verovao da je borba za moć i kontrolu koju je otkrio unutar porodice,
u bliskoj vezi sa borbom za moć i kontrolu u svetu.
U jednom nasilničkom i pokvarenom društvu
porodica je postala mašina za kontrolu nad ljudima.
Laing je verovao da je ovo objektivna stvarnost
otkrivena pomoću njegovih naučnih metoda
pre svega, pomoću teorije igre.
Ali baš te metode su u sebi sadržale sumorne, paranoične pretpostavke
o tome kakva su zaista ljudska bića,
pretpostavke, rođene iz neprijateljstava u Hladnom ratu.
Laing je, u stvari, pomogao u širenju
ovih sumornih i paranoičnih ideja u druge oblasti društva,
i na sam način kako razmišljamo o sebi i o odnosima među nama.
On je poručio: Ja sam video stvari koje vi jedva možete zamisliti;
jedan sumoran, hladan krajolik protiv koga ću vas naoružati
Ući ćemo tamo zajedno i štitićemo jedan drugog u tom sumornom, hladnom krajoliku.
Ali nemojte se zavaravati da postoji nešto više i bolje od toga,
jer postoji samo to.
Laing je napisao niz knjiga sa naslovima kao što je: "Politika iskustva,"
koje su postale ogromni bestseleri.
A on je postao jedan od vođa kontra-kulturnog pokreta.
Cilj svih njih bio je
da ljude navedu da shvate da se ne može verovati nijednoj državnoj instituciji iz posleratnog vremena.
Oni koji su tvrdili da ih motiviše građanska dužnost
i želja da pomognu, bili su, u stvari, deo sistema,
koji pokušava da kontroliše vaš um i uništi vašu slobodu.
Ceo njihov um je kao kupus... pritiska se da ne mlgu da rade tačno
ono što žele. Ljudi nemaju slobodu da rade šta žele pod tim sistemom.
Čovek mora biti stalno na oprezu, i da ne veruje nikome,
čak ni onima koji kažu da vas vole.
Mnogi ljudi misle da treba da veruju osobi koja ih voli
zato što ih voli.
Ali ja ne vidim da to sledi iz toga.
Laing i kontra-kulturni pokret rušili su britanske institucije u ime slobode.
I oni će ubrzo naći neočekivane saveznike.
Njima će se pridružiti jedna grupa ekonomista sa političke desnice,
koja je imala baš isti cilj i koja će postati veoma moćna.
Cela ta grupa bila je inspirisana idejama Fridriha Hajeka.
Većina njih je radila u RAMD korporaciji.
i poneli su sa sobom sofisticirane matematičke tehnike poput teorije igre.
Oni će koristiti te tehnike da bi naučno dokazali
da je ideja građanske dužnosti, koja je generacijama podupirala britanski javni život
varka i pokvareno licemerje.
Njihove ideje će početi da ruše stare institucije britanske države.
Oni će takođe uvesti paranoične pretpostavke Hladnog rata
još dublje u srce britanskog društva.
Ranih 70-tih, vladina birokratija u Britaniji počela je da se urušava.
Oni oko nje, za to su krivili rastuću ekonomsku krizu
ali bilo je jasno je nešto mnogo dublje pošlo naopako.
Ono što je trebalo da budu institucije koje pomažu ljudima, postalo je destruktivno.
Činilo se, da su se oni koji su trebali da pomažu ljudima okrenuli protiv tih ljudi.
- Finansijska ograničenja. - Mogu li ga dobiti na trenutak?
Pa, hitno je, gospođice.
- Ne mogu Vam to reći. - Ne smem to da otkrijem.
- Mi ne radimo tako nešto. - Nije dostupno.
Grupa desničarskih ekonomista u Americi
iznela je teoriju koja, rekli su, objašnjava zašto se ovo događa.
U središtu njihove ideje bila je teorija igre.
Oni su govorili da je osnovna realnost života u društvu
da milioni ljudi neprestano posmatraju i smišljaju strategije jedni protiv drugih.
I svi traže samo svoje preimućstvo.
Međutim, ta pretpostavka postala je istina.
Model sebičnog ljudskog ponašanja, koji je razvijen u Hladnom ratu,
da bi matematičke jednačine bile ispravne,
sada su usvojili ti ekonomisti,
kao temeljnu istinu svih ljudskih društvenih interakcija.
Uvek pokušavamo da zaključimo kakve su namere drugih.
Uvek pokušavamo da prenesemo naše namere,
bilo prevarno ili istinito.
Uvek pokušavamo da dajemo uverljiva obećanja.
A ponekad da iskažemo uverljive pretnje.
Pretimo Sovjetskom Savezu, pretimo neposlušnoj životinji,
pretimo detetu, pretimo susedu.
Mislim da se to što svi radimo zove strategija.
Šta on misli da ja mislim da misli on da mislim ja da će on uraditi?
To mora doći do neke ravnoteže.
Šta je to što obojica prepoznajemo kao očigledno što treba uraditi.
To je značilo, dokazivali su ekonomisti, da je verovanje političara i birokrata
da rade za ono što zovu javno dobro, potpuna fantazija.
Jer da bi to radili, zavisni su od stvaranja zajedničkih ciljeva u društvu,
koji se temelje na samopožrtvovanju i altruizmu.
Ali u svetu koga stvarno pokreću milioni sumnjičavih, sebičnih pojedinaca,
takvi koncepti ne mogu da postoje.
Iz ovoga je nastala teorija zvana javni izbor
i grupa ekonomista, koji su bili odlučni da unište san političara
da rade za javni interes.
Njihov lider zvao se Džejms Bjukenon.
Sigurno ne postoji merljivi koncept, nešto što bi se moglo nazvati javnim interesom.
Jer, kako merite različite interese različitih grupa, i koju korist imaju?
Javni interes, kad političar razmišlja o tome, to ne znači da to postoji.
To je ono što on misli da je dobro za državu, i to radi.
Ako izađeš i kažeš to, to je jedna stvar,
ali to licemerje koje naziva nešto javnim interesom kao da to postoji.
To je ono što sam pokušavao da rušim.
1975, gospođa Tačer postala je šef konzervativne stranke.
Bjukenonove ideje imale su snažan uticaj na nju i na grupu radikala okupljenih oko nje.
Desničarski trust mozgova, koji je savetovao Tačerovu,
doveo je Džejmsa Bjukenona u London na seriju seminara.
A on je dao alarmantno objašenjenje zašto propada britanska država.
Bila je to čista teorija igre.
Pošto nije bilo dogovorene verzije javnog dobra,
birokrati i političari su pravili spletke i strategije u svom sebičnom interesu.
Izgrađujući sopstvenu moć i sopstvene imperije,
oni su tvrdili da pomažu drugima.
Zapravo, bilo je upravo obrnuto.
I rezultat je bio ekonomski haos i poremećaj društva.
To je bio haos. Nema druge reči za to.
A onda se pojavila teorija javnog izbora
i rekla nam zašto.
Bilo je to zbog sebičnih interesa grupa, koje su uspele da steknu kontrolu nad procesima,
tako da usmeravaju te aktivnosti u svoju korist
na račun ostatka društva.
Kad državni službenici i političari
govore da teže za javnim interesom,
oni na rečima služe javnom interesu, a delima svom sebičnom interesu,
maksimalno uvećavajući svoje lično preimućstvo.
To sigurno nije istina, nasuprot popularnom verovanju,
ja i moje osoblje ovde, veoma smo zainteresovani za pojedince.
Ja mislim da ste uplašeni.
Pošto neće biti mnogo protivljenja, ne znate da li radite pravu stvar ili ne.
Ako ne želite da odgovorim, ja mogu da odem kući.
Veče je prijatno i ne moram da budem ovde.
Ako želite da odgovorim, ostaću.
Kad je britanska ekonomija izmakla kontroli,
politička i birokratska elita, koja je dominirala u Britaniji od 2. sv. rata,
našla se na udaru kako desnice tako i levice.
Dok su nekad bili herojske ličnosti, koje stvaraju novi svet,
sada su optuženi da su agenti kontrole a ne slobode.
Nama su vladali ljudi koji žive u iluziji.
Iluziji da možete imati slobodu po vladinom dekretu.
I ove nove ideje su počele da se šire u javnoj imaginaciji.
Pisac, koji je bio u grupi savetnika gospođe Tačer,
počeo je da piše TV-komediju, u kojoj se eksplicitno iznosi teorija javnog izbora.
Pored toga što je bila smešna,
bila je to ideološka propaganda za jedan politički pokret.
Hemfri, moramo smanjiti broj državnih službenika.
Koliko ljudi imate u ovom ministarstvu?
Dve hiljade?
Tri hiljade?
Mislim oko dvadesettri hiljade.
Dvadesettri hiljade?
U ministarstvu za upravne poslove dvadesettri hiljade ljudi,
koji samo upravljaju drugim upravnicima?
Moraću da uradim analizu radnog učinka
da vidimo koga se možemo otarasiti.
Prošle godine smo uradili analizu.
Desilo se da nam je bilo potrebno još pet stotina ljudi.
Zabluda kojoj se suprotstavljala ekonomija javnog izbora
bila je zabluda da vlada u potpunosti radi za dobro građanina.
I to se odražavalo u TV seriji "Da, ministre"
Tu prikazujemo da skoro sve o čemu vlada mora da odlučuje
predstavlja konflikt između dveju grupa privatnih interesa,
interesa političara i interesa državnih službenika.
koji pokušavaju da unaprede svoje karijere, i poboljšaju svoje živote.
I zbog toga je ekonomija javnog izbora, koja objašnjava zašto se ovo događa,
u korenu skoro svake epizode TV-komedija "Da, Ministre" i "Da, Premijeru".
U isto vreme, Laing nastavlja svoj napad
na ono što je on video kao korumpirane elite.
On će ubrzo upotrebiti svoju rastuću moć
da napadne jednu od najmoćnijih profesija u Americi:
medicinske i psihijatrijske ustanove.
Rezultati će biti dramatični,
Ali ishod će biti veoma drugačiji od onoga što je Laing nameravao.
Njegove ideje će potkopati svemoćne medicinske elite.
Ali umesto oslobođenja ljudi,
ono što će nastati biće revolucionarno novi sistem reda i kontrole,
koga pokreće objektivna moć brojeva.
Prostor, u kojem možete da se sretnete s njom
gde neće biti uplašena da ćete je odvesti ili učiniti joj bilo šta.
Laing je sada bio slavan u Americi.
i bio je jedan od lidera takozvanog anti-psihijatrijskog pokreta.
Psihijatrija je, govorio je Laing, lažna nauka
koja se koristi kao sistem političke kontrole,
za podupiranje nasilnog društva koje se ruši.
Njene kategorije ludila i psihičkog zdravlja su nerealne.
Ludilo je bilo samo pogodna etiketa,
koja se koristi da se prisilno izoluju oni,
koji žele da se oslobode.
Stotine mladih psihijatara dolazile su na Laingova predavanja.
Jedan od njih bio je inspirisan
i odlučio je da nađe način da se isproba
da li je to što Laing govori istina ili ne.
Da li psihijatri u Americi mogu da razlikuju ludilo i psihičko zdravlje?
On se zvao Dejvid Rozenhan.
I on je izmislio jedan dramatičan eksperiment.
Skupio je osam ljudi, uključujući i sebe
i niko od njih nikada nije imao nikakve psihičke probleme.
Svaka osoba je onda poslata u određenu duševnu bolnicu.
U dogovoreno vreme, svi su se javili tim bolnicama.
Rekli su psihijatru na dužnosti, da čuju glas u glavi,
koji izgovara reč "bat".
To je bila jedina laž koju će reći.
Inače, morali su da se ponašaju i reaguju potpuno normalno.
I onda?
Svi su dobili dijagnozu da su ludi
i zadržani su u bolnici.
Svi?
Svi.
- A da li je ko od njih bio lud? - Ne.
Nije bilo nikog ko je mogao prosuditi da li su ti ljudi ludi.
Rekao sam svojim prijateljima i rekao sam svojoj porodici
da ću brzo izaći.
To je sve.
Biću tamo par dana a onda ću izaći.
Niko nije znao da ću biti tamo dva meseca.
Čim su primljeni, svih osam pacijenata ponašalo se potpuno normalno,
a ipak, bolnice su odbijale da ih otpuste.
Sedmorici su dali dijagnozu da imaju shizofreniju,
a jedan da ima bipolarni poremećaj.
Svima su davali jake psiho-aktivne lekove.
Zaključili su da ništa ne mogu da urade
da bi ubedili lekare da su psihički zdravi.
I brzo je postalo jasno da je jedini način da se izađe,
da se slože s tim da su ludi
i da se pretvaraju da im je bolje.
Jedini način da se izađe bio je da se pokaže da su oni u pravu.
Rekli su da sam lud, i ja sam lud,
ali moje stanje se poboljšava.
To je bila afirmacija njihovog pogleda na mene.
Kad je Rozenhan konačno izašao i izvestio o ovom eksperimentu,
nastao je metež.
Bio je optužen za varanje i obmanu.
A jedna velika bolnica ga je izazvala
da im pošalje još lažnih pacijenata.
garantujući da će ih ovoga puta otkriti.
Rozenhan je pristao.
I posle mesec dana, bolnica je ponosno saopštila da je otrkrila 41 lažnog pacijenta.
Rozenhan je onda otkrio da nije poslao nikog u tu bolnicu.
Efekat "bat" eksperimenta bila je katastrofa za američku psihijatriju.
On je uništio ideju o privilegovanoj eliti sa specijalističkim znanjem.
Ali oni koji su donosli odluke, shvatili su da psihijatrija ne može da se preda.
Morali su da pronađu drugi način razumevanja i upravljanja unutrašnjim ljudskim osećanjima u modernom društvu.
I kao R. D. Laing, okrenuli su se objektivnoj čistoti matematičke analize.
Počeli su da stvaraju naučni sistem dijagnostikovanja duševnih stanja ljudi,
iz koga će biti uklonjeno svako ljudsko prosuđivanje,
i zamenjeno sistemom zasnovanom na moći brojeva.
Odustali su od ideje
da mogu razumeti ljudski um pa da ga leče.
Umesto toga, američka psihijatrija je stvorila novi skup merljivih kategorija,
koje su se zasnivali samo na spoljašnjem ponašanju ljudskih bića.
Mnogim stanjima su dali nova imena, kao npr: poremećaj nedostatka pažnje
i opsesivno-kompulzivni poremećaj.
Psihijatrija kaže da ne znamo uzroke
za bilo koje od tih stanja.
A onda su rekli da tako izgledaju.
Ovako izgleda depresija.
Ovako izgleda hiperaktivnost usled nedostatka pažnje.
Ovako izgleda post-traumatski stresni poremećaj.
Ovako izgleda umnožena ličnost.
Da li oni postoje na neki poseban način
ili postoje na isti način
ili su to stvari iste vrste, to nije važno.
Ovako su samo izgledali.
Važno je bilo da su ovi poremećaji mogli da se opažaju i tako zabeleže.
Psihijatri su stvorili sistem
u kome dijagnoza može doslovno da se odredi pomoću računara.
Primetne karakteristike svakog od tih poremećaja precizno su nabrojane.
A onda su napravljeni formulari, koji su pitali ljude da li imaju te karakteristike.
Odgovori su bili prosto "da" ili "ne".
Tako su pitanja mogli postavljati i lački ispitivači, a ne psihijatri.
Računar bi onda odlučio da li su ljudi normalni ili abnormalni.
Laički ispitivač postavlja pitanja i beleži.
Ta osoba ne postavlja dijagnozu.
Ti podaci se pohranjuju u računar.
Računarski program potom gleda matricu i postavlja dijagnozu.
Dijagnozu tako postavlja računar.
Nije bila potrebna nikakva klinička procena.
Psihiatri su onda odlučili da isprobaju ovaj sistem.
Krajem 70-tih, slali su ispitivače sa formularima po celoj Americi.
Ispitane su stotine hiljada ljudi odabrane nasumično.
Do tada, psihijatri su radili sa pojedincima, koji osećaju da im treba pomoć.
Ovo je bio prvi put da je neko otišao da pita obične ljude,
kako razmišljaju i kako se osećaju.
I rezultati su, nakon računarske obrade, bili zaprepašćujući.
Više od 50 % Amerikanaca patilo je neko vreme od nekog mentalnog poremećaja.
Ova proučavanja otkrila su vrlo visoku stopu psihičkih poremećaja.
Imamo jako jako visoke procente poremećaja.
Polovina stanovništva imala je nekad neki duševni poremećaj.
17 % stanovništva imalo je nekad depresivnu epizodu, tako neke cifre.
Te cifre su zaprepastile ljude, to su ogroni procenti.
I generalni zaključak je bio da postoji skrivena epidemija.
Urađeno je još pregleda,
i ponovo su računari vraćali iste uznemirujuće podatke.
Pregled je pokazao da su ispod površine normalnog života
milioni ljudi za koje se mislilo da uopšte nisu duševno bolesni,
žive stalno sa viskim nivoima duševne uznemirenosti.
Psihijatri su počeli da sprovode programe provere po celoj zemlji.
Za mnoge ljude, kontrolne liste bile su oslobođenje.
Njihova privatna patnja je konačno prepoznata.
U stvari, čuo sam na radiju da će biti dan za proveru anksioznosti u naciji.
Pitali su da li imate te simptome,
bilo je nekih 50 simptoma od kojih sam ja imao 49.
Rekli su mi da je moje iskustvo uobičajeno.
Kad sam odlazio na te preglede viđao sam tamo vatrogasce, građevinare.
Bilo mi je lakše kad sam shvatio da ne izmišljam stvari.
Ove nove kategorije poremećaja brzo su se raširile u društvu.
termini poput: poremećaj granične ličnosti ili opsesivno-kompulzivni poremećaj,
zahvatili su maštu javnosti.
Ali kad se to dogodilo, to je imalo nepredviđene posledice.
Milioni ljudi su počeli da koriste kontrolne liste
da bi pratili sami sebe i sami sebi postavili dijagnozu.
Oni su ih koristili da bi identifikovali
ono što je devijantno ili abnormalno u njihovom ponašanju i osećanjima.
Po definiciji, ovo im je takođe postavilo moćan model
normalnog ponašanja i osećanja, kojima moraju da teže.
Psihijatri su počeli da uviđaju da im dolazi sve više ljudi,
koji zahtevaju da budu normalni.
Ljudima su samo postavljali pitanja i ispunjavali dijagnostički formular
i rekli bi: Eto ga, vi patite od te bolesti.
Oh, ja imam taj poremećaj.
Moram da odem kod svog lekara da mu kažem šta mi treba.
I bilo je to začuđujuće iskustvo i velika promena,
Većina ljudi pre toga, ne želi da vidi sebe u bilo kojoj meri duševno povređenim.
Ali sada mi pričaju da imaju ideal u svom umu o tome šta je normalna osoba.
"Ja se ne uklapam u taj model, pa želim da me Vi uglancate tako da se uklopim.
Ovaj novi sistem psiholoških poremećaja stvoren je napadom
na aroganciju i moć psihijatrijske elite, u ime slobode.
Ali ono što se pojavljivalo iz ovoga bilo je novi oblik kontrole.
Poremećaji i kontrolne liste postajali su moćan i objektivan vodič
ka tome šta su ispravna, pogodna osećanja u dobu individualizma i emocije.
Ali, ovo je bio vrlo različit sistem reda.
O tome kako će se ponašati više im nije govorila elita.
Umesto toga, sada koriste kontrolne liste,
da prate svoja osećanja i uređuju sopstveno ponašanje.
Bili su ponovo uvereni da su ove nove kategorije naučne,
te da se one mogu proveriti pomoću brojeva.
Oni su stranka prošlosti, a budućnost je naša.
Godine 1979, gospođa Tačer došla je na vlast u Britaniji.
Ona je obećala da će stvoriti društvo zasnovano na snu o individualnoj slobodi.
Ljudi će biti oslobođeni od arogantnih elita i državne birokratije iz prošlosti.
Gospođa Tačer je znala da mora pronaći novi način
kako da upravlja i kontroliše te slobodne pojedince u kompleksnom društvu
da bi se izbeogao haos.
A da bi to uradila, baš kao psihijatri u Americi,
ona će se okrenuti sistemima zasnovanim na objektivnoj moći brojeva.
Ali u osnovi tih novih matematičkih modela ponovo će biti mračna i sumnjiva vizija ljudskih bića,
koju su pretpostavili stratezi Hladnog rata.
Ova vizija će sada prodreti u samo srce britanske države.
U ranim 80-tim, vlada Tačerove počela je sa rasprodajomm mnogih državnim preduzeća.
Ali, uskoro će postati jasno da u modernom svetu
ima velikih oblasti države koje moraju ostati pod kontrolom vlade.
Ipak, gđa Tačer bila je odlučna da i njih oslobodi starih oblika upravljanja.
Da bi to uradila, ona je uvela sistem,
koji se više neće voditi idejama javne dužnosti.
Umesto toga, državni službenici će bti ohrabreni podsticajima
da slede soj sebični interes.
Sve je bilo u skladu sa idejama izumitelja javnog izbora
Džejmsa Bjukenona.
On je verovao da su političri i birokrati koji propovedaju ideju javne dužnosti oni
koji su najopasniji.
On ih je nazvao zilotima.
Oni se moraju odstraniti.
Sigurniji smo ako imamo političare koji su malo sebični i pohlepni
nego da imamo te zilote...
Najveća opasnost je, naravno, zilot, koji misli da zna šta je najbolje
za nas ostale.
U poređenju s tim kad si na prodaju, da se tako izrazim.
Dakle, u tom smislu možete davati podsticaje?
Da, tačno, tačno.
Zilot nije ni bilzu toga da brzo reaguje na podstiaje praćenja ili podsticaje ponude
kao ne-zilot.
Zato ne želite da imate previše zilota.
Ako naš uspeh zavisi od dobrote političara i birokrata,
onda smo u velikom problemu.
Bila je to mračna i pesimistička vizija ljudske motivacije,
ali ona će ubrzo postati temelj novog sistema upravljanja u Britaniji.
Predlozi predstavljaju najdalekosežniju reformu zdravstvene službe u zadnjih 40 godina.
Oni nude nove mogućnosti i izazove za sve koji upravljaju službom.
1988, gđa Tačer je najavila kompletnu reformu vođenja zdravstvene službe.
Osnovni cilj bio je da se razvlasti medicinski establišment
i da se zameni novim, efikasnim sistemom upravljanja.
Da bi ovo postigla, gđa Tačer se obratila čoveku,
koji je bio jedan od stratega RAMD korporacije u jeku Hladnog rata.
On se zvao Alan Entoven.
Ranije 50-tih godina, Entovenov posao
bio je da razmišlja o nezamislivom:
da planira kako se tući i pobediti u nuklearnom ratu.
Za to je stvorio matematički sistem,
koji koristi nukleano oružje kao racionalni podsticaj za manipulaciju drugom stranom.
Entoven je napravio dijagrame koji pokazuju
koliko megatona bombi treba baciti na koje gradove
i koliko ljudi je potrebno ubiti da se Rusima dokaže
da je u njihovom interesu da dođu za pregovaraćki sto.
Iz ovoga, Entoven je razvio tehniku koju je nazvao analizom sistema.
Bila je to tehnika upravljanja kojaa, kako je verovao,
može da se primeni na bilo koju vrstu ljudske organizacije.
Njen cilj bio je da se uklone sve emocionalne i subjektivne vrednosti
koje zbunjuju i kvare sistem,
i zamene racionalnim objektivnim metodama
matematički definisanim ciljevima i podsticajima.
Entoven je prvi put pokušao da primeni sistem u 60-tim godinama
još dok je bio u vojsci.
Sekretar za odbranu, Robert Meknamara zamolio ga je
da pomogne da se transformiše način kako se vodi Pentagon.
Entoven je počeo tako što se otarasio ideje
da patriotizam mora biti vodeća sila u odbrani Amerike,
i zamenio je racionalnim sistemom, zasnovanom na brojevima.
Pristup, koji smo uveli u Pentagonu, bio je utemeljen na racionalnom ponašanju.
Ranije, na tom visokom nivou to je bila politička stvar
a mi smo pokušali da učinimo da to bude više stavar analize.
Ljudi većinom misle da odbrana mora da se sprovodi na bazi patriotizma.
Ima puno emocije, osećanja u tome da ste patriota.
Bio sam tamo sa svojim logaritmerom kao neki stručnjak za vojnu informatičku tehnologiju.
- Sprenni za letenje? - Uvek, gospodine.
Sedite, molim vas.
Šta je vojska mislila o svemu tome?
Pa, mislim da su oni to mrzeli.
Ono što je zamenilo patriotizam i predstave o javnoj dužnosti,
bili su matematički merljivi rezultati.
Ali, Meknamarini eksperimenti završili su katastrofalno,
kad je pokušao da vodi rat u Vijetnamu na racionalan, matematički način,
pomoću ciljeva izvođenja i podsticaja.
Najzloglasniji primer bio je brojanje mrtvih.
To je izmišljeno kao racionalno merilo da li Amerika pobeđuje u ratu.
Ali zapravo, vojska na terenu je prosto izmišljala cifre ili čak ubijala civile
da bi ispunila ciljeve izvođenja.
Godine 1967, Meknamara je podneo ostavku.
Ali, Entoven je bio nezastrašen.
I posle toga je primenio svoje sisteme da izmisli
racionalan način upravljanja nacionalnom zdravstvenom službom.
Započeo je sa tim u Americi.
A 1986, gđa Tačer ga je zamolila da dođe i uradi isto sa zdravstvenom službom u Britaniji.
Baš kao što je osporio moć generala u Pentagonu,
sada će uraditi isto i sa lekarima u Britaniji.
Mislim da u oba slučaja: sa vosjkom u Ministarstvu odbrane u Americi
i sa lekarima, ovde u Britaniji
imate moć organizovanih elita, autoritet i hijerarhiju.
Sistem je morao da se preuredi na takav način
da se daju podsticaji da bi se radilo bolje.
Bilo je pitanje kako ćete izvesti podsticaje,
da bi motivisali sebični intere.
I možemo li to meriti?
Dakle, to je bio izazov za moć oragnizovanog zdravstva.
Ono što je predložio za zdravstvo u Britaniji, Entoven je zvao interno tržište.
Zapravo, to je bila matematička simulacija slobodnog tržišta.
Brojevi su korišćeni za stvaranje merljivih rezultata
i ciljeva izvođenja na svim nivoima.
Stvorena je konkurencija koju pokreće sistem podsticaja.
Sve ovo je imitiralo pritisak slobodnog tržišta na javne službenike.
Za one koji su počeli da ga stvaraju, bio je to inžinjering nove slobode.
Oslobađali su milione javnih službenika od arogantne kontrole starih elita.
Umesto toga, jedan novi objektivni metod zasnovan na brojevima,
postavio je ciljeve koje onda pojedinci slobodno postižu onako kako žele
To je, u osnovi, oslobodilo njihove talente.
Pre toga, bili su samo instrumenti koji rade šta im se kaže.
Sada, iznenada su postali kreativni umovi kojima je dozvoljeno da pitaju:
Zašto da ne uradim ovo?
I taj osećaj slbode koji se javlja u razmišljanju, da su to njihovi ciljevi,
ne nešto što žele od njih oni odozgo.
To je bio veoma važan deo motivacije,
jer su osećali da imaju svoje sopstvene ciljeve.
Ali to je bila jedna vrlo uska i specifična vrsta slobode.
Ona je značila odbacivanje svih ideja o radu za dobro zajednice i družtva.
Umesto toga, pojedinac je stalno računao šta mu donosi prednost
u sistemu koga pokreću i definišu brojevi.
A u korenu svega toga bila su uprošćena, sebična bića
koja je stvorio Džon Neš ranije, 50-tih
da bi radile njegove jednačine teorije igre.
Ali sada, cilj sistema ciljeva i podsticaja
bio je da se javne službenici transformišu u samo ta uprošćena bića,
pojedince koji samo kalkulišu šta je najbolje za njih
i koji više ne razmišljaju u širim političkim terminima.
Postoji ta vizija izolovanih pojedinaca,
koja samo obrađuju informacije,
da u tome nema emocije,
da ljudi ne dobijaju neke od svojih motive za učestvovanje u politici
iz osećanja da su deo nečeg što je veće od njih.
Ništa od toga se ne dopušta u ovoj naročitoj teoremi.
I tako, ono što imamo je ta slika tih malih obrađivača informacija,
Koji možda brinu o svojim porodicama ili čemu god,
ali, ideja da u svom srcu imaju interes za blagostanje celine smatra se naivnom.
Ovo je sredina kontrolnog punkta. Kapije su otvorene.
Policija ne pokušava da zaustavi ljude dok prelaze i vraćaju se.
Nikada nisam video takvo ushićenje.
Sloboda! Sloboda, samo jednom!
Gledala sam sinoć te scene na televiziji i ponovo jutros.
Vidite radost na licima ljudi.
Vidite šta znači sloboda za njih.
To vas navodi da shvatite da ne možete ugušiti želju naroda za slobodom.
Šta mislite o ovoj noći?
Čudesno je!
U novembru 1989, pao je Berlinski zid.
Hladni rat je konačno završen.
Počela je nova era slobode.
Ali oblik koji će ta sloboda imati odrediće pobednici - Zapad.
Kao što je ova emisija pokazala ideja slobode,
koja je sada postala dominantna na Zapadu,
bila je duboko ukorenjena u sumnji i paranoji Hladnog rata.
Naredna emisija će pokazati
kako se ta ideja širi da preuzme samu politiku,
jer se čini da nudi novu i bolju alternativu demokratiji.
Ono do čega ona stvarno dovodi je pokvarenost, rastuća rigidnost
i dramatičan porast nejednakosti.
A mi ćemo početi da verujemo
da smo zaista čudna izolovana bića, koja su izumeli naučnici Hladnog rata,
da bi njihovi modeli radili.
Ova sumorna vizija, daleko od toga da nas oslobađa,
postaće naš kavez.
Preveo: Goran Nešić
ĐźĐľĐ´Ń€Đ¶Đ¸Ń‚Đµ Đ˝Đ°Ń Đ¸ ĐżĐľŃŃ‚Đ°Đ˝Đ¸Ń‚Đµ VIP Ń‡Đ»Đ°Đ˝ Đ´Đ° Đ±Đ¸ŃŃ‚Đµ ŃĐşĐ»ĐľĐ˝Đ¸Đ»Đ¸ ŃĐ˛Đµ ĐľĐłĐ»Đ°ŃĐµ ŃĐ° www.OpenSubtitles.org